ПРО КУЛЬТУРНО-ПРОСВІТНЮ ФУНКЦІЮ ХУДОЖНЬОГО ПЕРЕКЛАДУ - Шама, І. М. (Нова філологія, 2025)
Експоненти культури в художньому творі можуть стати перепонами на шляху до адекватного перекладу, який передбачає схожу реакцію на прочитане як у читача оригіналу, так і у читача цільового тексту.Відтворення культурної специфіки в перекладі є, нехай і не без втрат, можливим, хоча це чи не найскладніша частина перекладацтва. Основні шляхи вирішення цього завдання традиційно зводяться до стратегій форенізацї та доместикації. Кожна з них має як переваги, так і недоліки, а перекладачеві необхідно робити вибір між ними. На основі чого здійснювати цей вибір і на що насамперед звертати увагу? У статті ведеться пошук відповідей на зазначені питання з акцентом на культурній обумовленості джерельного твору і на прикладі українських перекладів перших двох книжок з циклу А. Бредлі про Флавію де Люс.Мета статті – показати, як фокусування автора оригіналу на певному типі читача (реципієнта твору) визначає різновекторний набір фонових знань, маркери яких повинні бути відтворені в друготворі, аби культурно- просвітня функція перекладу реалізувалася в повному обсязі.Доводиться, що беззаперечний зв’язок літератури і культури має своїм наслідком те, що художній текст фіксує у собі ті знання, що є притаманними країні, рідній для автора, а тому для читачів з інших країн може слугувати джерелом інформації про ‘інших’. Це, своєю чергою, результується в посиленні культурно-просвітньої функції перекладу, яка ускладнюється необхідністю не просто перенести назви експонентів культури в цільовий текст, але й експлікувати закладене в них знання про вихідну культуру.У разі вибору стратегії перекладачеві необхідно визначитися насамперед з тим, як він розуміє ‘надзавдання’ перекладу: інформування або просвітництво, розважання або ж виховання. Також неабиякої важливості набуває фокус на читача.У цільовій культурі читача треба готувати до сприйняття ‘інших’ культур, виховувати його. Простіше це робити, коли експонуються ті знання, що є спільними для людства загалом. Складніше, коли це суто національні надбання. Тут доводиться добігати всіх можливих компенсаторних технік, включаючи паратекстуальні елементи. Звичайно, однією чи двома книжками такого читача не виховати. Це повинен бути довгий планомірний шлях перекладацтва в країні загалом.