РИЗОМАТИЧНА НАРАТИВНА ПОЛІФОНІЯ: ТВОРЕННЯ ПОСТІРОНІЇ У РОМАНІ ДОНАЛА РАЯНА «THE SPINNING HEART» - Дунєва, О. (Нова філологія, 2025)
Статтю присвячено аналізу авторської стильової техніки – ризоматичної наративної поліфонії як способу структуризації багатоголосної оповіді з монологами 21 персонажа у контексті творення постіронії у романі ірландського письменника Донала Райана «The Spinning Heart». У роботі доведено, що спосіб організації поліфонічного роману із безліччю рівноправних у своїх поглядах персонажів-нараторів вимагає від автора відповідного композиційного інструменту задля індивідуалізації монологів усіх героїв-оповідачів без втрати центральної сюжетної лінії. У цьому випадку ризоматичність оповіді дозволяє створити необхідні міжособистісні зв’язки персонажів зі збереженням їхньої наративної «значимості». Простежено, як завдяки ризоматичній структурі та відповідному типу нарації кожен із персонажів виказує щирі емоції та переживання, рефлексує власні травми та висловлює суб’єктивне ставлення до оточення, поринаючи у чесні роздуми про природу власних внутрішніх та зовнішніх конфліктів, а також дитячих травм. Виявлено, що змістове наповнення монологів нараторів характеризується інтраспективністю, фрагментарністю та алогічністю із частковою втратою послідовності оповіді та індивіду-альною мовленнєвою експресивністю. З огляду на змістовий критерій вирізняємо інтераспектну, поліаспектну та алогічну ризоматичну наративну поліфонію. Вичерпуючи емоційний резерв читача, кожен наратор у межах монологу висловлюється розгорнуто, намагаючись охопити як власні переживання, так і загальну картину життєвих перипетій жителів міста. Автор за таких умов залишається далеким від оцінки власних персонажів та не надає жодному з них наративних привілеїв, урівнюючи трагедії кожного. З’ясовано, що ризоматична наративна поліфонія дає можливість втілити постіронічний письменницький задум, адже, попри щирість кожного монолога, персонажі у межах роману не комунікують та не перетинаються у діалогах. У статті простежено, що ризоматична наративна поліфонія як спосіб творення постіронії у досліджуваному романі підкреслює авторську постіронію: залишаючись «глухими» до чужих переживань, герої твору Донала Райана не здатні повністю реалізувати свої щирі наміри, емпатію щодо інших та ідентифікувати себе у багатоголосному пості-ронічному середовищі роману.