НОТАТКИ ЩОДО ТЕОРІЇ ОЦІНЮВАННЯ - Приходько, Г. І. (Нова філологія, 2026)
Теорія оцінювання є одним із ключових підходів у межах системно-функціональної лінгвістики, що пояснює, яким чином у дискурсі реалізуються оцінка, позиція мовця та міжособистісна взаємодія. Розроблена Дж. Мартіном і П. Вайтом, ця теорія розширює уявлення про міжособистісну метафункцію мови, розглядаючи оцінювання як системний і структурований компонент значення, а не як суто стилістичний або емоційний елемент. У межах теорії виділяють три взаємопов’язані підсистеми: ставлення, градацію та залучення. Ставлення охоплює емоційні реакції (афект), оцінку людської поведінки з погляду соціальних і моральних норм (судження), а також надання цінності об’єктам, процесам і станам справ (оцінювання/ appreciation). Градація відповідає за варіювання інтенсивності та чіткості значення, дозволяючи посилювати або пом’якшувати оцінку. Залучення описує способи, за допомогою яких мовець або автор співвідносить власну позицію з іншими можливими поглядами, відкриваючи або обмежуючи діалогічний простір. Важливим положенням теорії оцінювання є теза про контекстуальну зумовленість оцінних значень. Окремі слова не мають фіксованої оцінної семантики, оскільки вона формується в конкретному дискурсивному оточенні. Оцінка може бути виражена як експліцитно, так і імпліцитно – через натяк, асоціації та фонові знання адресата. Теорія оцінювання також виходить з того, що будь-яке висловлювання є формою позиціонування. Завдяки своїй аналітичній гнучкості теорія оцінювання широко застосовується в дослідженнях медійного, політичного, академічного та міжкультурного дискурсу, сприяючи глибшому розумінню того, як мова конструює цінності, ідентичності та соціальні відносини.