НОМІНАТИВНА ОРГАНІЗАЦІЯ ПРОСТОГО РЕЧЕННЯ У СУЧАСНІЙ НІМЕЦЬКІЙ МОВІ (НА МАТЕРІАЛІ ПУБЛІЦИСТИЧНОГО ДИСКУРСУ) - Яценко , П. І. (Нова філологія, 2026)
У статті досліджено номінативну організацію простого речення сучасної німецької мови на матеріалі публіцистичного дискурсу, вивчено важливі поняття синтаксису – «просте речення», «клауза», «порядок слів», «члени речення», формально-граматична та семантико-синтаксична організація простого речення тощо. Просте речення (або моном) є різновидом речення, що складається із суб’єктно-предикатної основи та може містити другорядні члени речення. Таке базове реченнєве утворення може поширюватися одним з другорядних членів речення: додатком, означенням чи обставиною, або кількома другорядними членами речення одночасно. При вивченні простого речення массмедіа у формально-граматичному аспекті встановлено, що частим є комбіноване поширення речення, де залучаються додаток та обставина (часто обставина часу, місця тощо) або означення та обставина. Інколи речення може містити кілька другорядних членів речення одного виду, наприклад, кілька обставин. Усі елементи розташовуються у реченні за двома класичними схемами: прямим порядком слів чи інверсією. Обидва способи майже однаково часто використовуються мовцями. У разі інверсії у переважній більшості випадків обставина та додаток займають перше місце. Кожен з членів речення може реалізовуватися різноманітно: словом, словосполученням, інфінітивним чи партиципним зворотом. Підмет, присудок та означення переважно додаються у вигляді слова, у той час як додаток та обставина переважно мають форму словосполучення. У разі розширеного представлення одного з членів речення інші реалізуються лише словом чи словосполученням, зберігаючи баланс у простому реченні. За необхідності частина простого речення може парцелюватися, що сприяє більшій концентрації уваги на відокремленій частині речення. У семантико-синтаксичному аспекті просте речення представляє собою мікроситуацію, в якій реалізується певна пропозиція, що складається з предиката та низки аргументів. Прості речення публіцистичного дискурсу традиційно є повними та завершеними. Обов’язкові валентності їх предикатів є закритими. У разі необхідності додаткові аргументи можуть приєднуватися один до одного.