ІНТЕРТЕКСТУАЛЬНІСТЬ У ПРОФЕСІЙНОМУ ДИСКУРСІ - Строченко , Л. В. (Нова філологія, 2026)
Статтю присвячено комплексному дослідженню інтертекстуальності у професійному дискурсі як ключової категорії сучасного дискурсивного аналізу та важливого механізму організації фахової комунікації. Актуальність роботи зумовлена недостатньою систематизованістю підходів до вивчення інтертекстуальних зв’язків у межах професійного мовлення, попри значну увагу до цього феномену в художньому, медійному та публіцистичному дискурсах. У роботі визначено теоретичні засади дослідження інтертекстуальності, уточнено її місце у структурі професійного дискурсу та охарактеризовано специфіку її реалізації в умовах нормативності, стандартизованості й інституційної зумовленості фахової комунікації. На основі аналізу юридичних, нормативно- правових, аналітичних та управлінських текстів виокремлено основні типи інтертекстуальності: експліцитну, імпліцитну, інтердискурсивну та гіпертекстуальну. Відповідно до цього запропоновано моделі їх реалізації: нормативно-референтну, інтерпретаційно-аналітичну, шаблонно-прецедентну та мультимодально-гіпертекстову. Доведено, що інтертекстуальні елементи виконують комплекс взаємопов’язаних функцій, зокрема референтно-легітимаційну, інформативно-структурувальну, когнітивно-інтегративну, аргументативну, стандартизувальну, навігаційну та інтерпретаційну. Показано, що вони забезпечують цілісність тексту, його логічну організацію, відповідність інституційним нормам та ефективність передачі професійного знання. У статті також розкрито прагматичний потенціал інтертекстуальності, який виявляється у здатності оптимізувати фахову комунікацію через економію мовних ресурсів, підвищення точності інтерпретації, регуляцію взаємодії між учасниками комунікативного процесу та посилення аргументативного впливу. Окреслено роль інтертекстуальності у формуванні дискурсивної ідентичності та забезпеченні інтерактивності професійного спілкування. Узагальнено, що інтертекстуальність є системоутворювальним чинником професійного дискурсу, який забезпечує його структурну організацію, смислову цілісність і прагматичну ефективність, а також виступає необхідною умовою передачі, інтерпретації та розвитку знання у сучасному комунікативному просторі